Ei hirveän hyvältä näytä kyllä ihmisen osa tässä maailmassa. Kun miettii että voiko mihinkään uskontoon enää luottaa? Luin netistä eksistentiaalisesta ihmiskäsityksestä, siinä voi olla perää. Sen mukaan ihminen on äärettömän vapaa, mutta tuo vapaus lisää ahdistusta. Ja lopulta ihmisen on kuitenkin tehtävä valintoja, jotka muokkaavat häntä. Että tuo vapaus on lopulta taakka.
Miettii sitten esim. kristinuskon ihmiskäsitystä, sen mukaan ihminen vain uskomalla Jumalaan pääsee paratiisiin ja että tämä maallinen elämä pitää vain kärsiä loppuun. Sen käsityksen voi hyvinkin kyseenalaistaa. Mutta silti on ahdistavaa ajatella, että kuoleman jälkeen ei ole mitään. Mutta toisaalta, onko se sitten niin ahdistavaa? Kun se tarkoittaa myös sitä, ettei ole mitään kuolemanjälkeistä Helvettiä. Eikö se ole vapauttava ajatus, että ei ole enää mitään. Ei ole kipua eikä tuskaa, eikä masennusta eikä ahdistusta. Mutta itse se kuoleminen on sitten niin hankala prosessi, että täytyy varmaan pysytellä hengissä, niin kauan kuin vaan pystyy. Koska ihmisen keho ei hyväksy kuolemaa. Se taistelee sitä vastaan automaattisesti. Koska ihminenkin on sillä tavalla eläin että hänen kehonsa on ns. selviytymiskone. Sillä tavalla ihminen kuitenkin on vielä eläimen tasolla, toki meillä on paljon laajempi hermoverkosto kuin millään muulla eliöllä.
Tässä alkaa uskomaan jo vakaasti siihen että ihmisen päätarkoitus, jos niin voi sanoa, on selvitä hengissä mahdollisimman pitkään ja jatkaa sukua, jos se on mahdollista. Tai ainakin tällaisen ns. tarkoituksen luonto on ihmiselle antanut. Mutta toisaalta, ihmisen ajattelu kyky on sen verran hyvä, että hän voi luoda myös jonkin aivan toisenlaisen tarkoituksen elämälleen. Voi aivan vapaasti uskoa vaikka Jumalaan. Koska ihminen on kuitenkin täysin vapaa, jossain mielessä. Toki keho sitten luo omat rajoituksensa ihmiselle. Koska kehon ulkopuolelle ei pääse. Joten ehkä se eksistentiaalinen ihmiskäsitys on lopulta vain hyväksyttävä. Ja on hyväksyttävä se ahdistus, minkä olemassaolo tuottaa. Mutta tulee tietenkin sen mukana tietty toivottamuus, että tässäkö kaikki lopulta on? Että tällaistako elämä sitten on? Hetken aikaa täällä heilutaan, kunnes kaikki on ohi. Pitää sitten varmaan vain täyttää kalenteri. Olla koko ajan liikkeessä. Minun mielestäni Albert Camus sanoi hyvin, että niin kauan kun ihminen etsii elämän tarkoitusta, niin hän ei elä. Camus'n mukaan elämällä ei oikeastaan ole mitään sen syvempää tarkoitusta. Että on vain elettävä sen takia koska pystyy siihen. Koska niin kuin eksistentialistit toteavat, pääasia on kuitenkin ihmisen olemassaolo... Sartre totesi että olemassaolo edeltää olemusta. Että ensiksi pitää olla olemassa ja sen jälkeen voi vasta valinnoillaan muokata itseään. Ja luoda itselleen jonkinlaisen polun...
-
Muokattu kirjoittajan toimesta 12 kuukautta sitten. Syy: Kirjoitusvirhe